ФРАНЦ
1919, Кведлінбург
Я візьму оці білі.
Двадцять пфенігів, будь ласка.
Дякую.
Гарненька.
Вибачте, чи не знаєте, хто поклав ці квіти на могилу?
На яку саме?
На могилу Франца Хофмайстера.
На цю? Схоже, то був якийсь іноземець.
Звідки?
Французькі гроші.
Він поклав квіти на могилу?
Так, троянди.
Знаєте, хто це міг бути?
Ні. Може, це його друг-француз, ще з передвоєнного часу.
Гансу ні слова про це.
Як він?
Не виходить зі свого кабінету!
Йому зараз нелегко.
Як і всім нам.
Відчуваєте біль?
Не дуже, але ввечері, коли багато набігаюсь, тут щось тягне.
Скоро знову будете танцювати.
Французам не вдалось відібрати у вас ногу.
Дякую, пане лікарю.
Вже кілька місяців ми вас не бачимо на наших зустрічах, пане лікарю.
Я люблю Німеччину, але ще більше я любив свого сина.
Розумію. Але ми не збираємося дарувати їм цієї нашої поразки. Такого приниження!
Я знаю, що ви поділяєте нашу ідею, відновити сильну могутню націю.
Ви прийшли до мене лікувати ноги, пане Кройц.
Дотримуйтеся приписів ще тиждень. І все буде добре.
Я забув ще дещо, що хотів з вами обговорити, пане лікарю.
- Слухаю. - Стосовно Анни.
Анни?
Ви для неї – як родина, вона любить вас, як батька.
Я знаю, що вона була заручена з вашим сином, але я б хотів просити у вас її руки.
Чи кохає вона вас?
Покохає.
- Анно! - Що?
Пан Кройц хотів би з тобою поговорити.
- Зі мною? - Так.
Заходьте.
Доброго дня.
Вітаю, Анно. Сідайте.
Як ваше навчання?
- Я його кинула. - Як прикро!
У мене зникло бажання вчитися.
Анно, ми всі втратили близьких нам людей.
Але треба жити далі, будувати щось нове.
Так. Франц писав те саме у своєму останньому листі.
Я знаю, що ви відчуваєте.
Якби так, то вас би тут не було.
Зі мною вам буде легше забути Франца.
Але я не хочу його забувати.
А як твої пацієнти?
Звичайний нежить.
Авжеж, надворі весна.
Ти збираєшся піти на танцювальний фест цієї суботи? - Ні.
У місті, гадаю, з’явилися нові сукні.
З ким я маю туди піти?
З Кройцем.
Він хоче зробити тебе щасливою.
Хто це може бути?
Пацієнт у таку годину?
Будь ласка, проходьте.
Як вас звати?
Рівуар. Адріен Рівуар.
- Ви не тутешній? - Так.
Звідки ви?
З Парижа.
- Тобто, француз. - Так.
Вибачте. Але я не можу вас лікувати.
Пане лікарю, я мушу з вами поговорити.
Ні. Прошу вас, ідіть.
- Але я не хворий, я хочу лише... - Досить!
Кожен француз – убивця мого сина.
Йдіть звідси.
Ваша правда, пане лікарю.
Я також був солдатом. І я також убивця.
Гансе?
Може, у кімнаті Франца?
Гансе!
Що вам сказав цей француз?
- Ти його знаєш? - Ні. Але я бачила його на кладовищі. - Ти його знаєш? - Ні. Але я бачила його на кладовищі.
На кладовищі?
Так. Два дні тому він приходив на могилу Франца.
А сьогодні вранці я бачила, як він плаче.
Що саме він сказав тобі?
Нічого.
Я відмовив йому в лікуванні.
Але, Гансе! Він, напевне, товариш Франца, з яким він познайомився у Парижі.
Скажіть, будь ласка, цей пан тут живе?
Так, але, на жаль, його зараз немає.
Ви когось шукали, Анно? Напевне, що мене?
Ні. Могли б ви передати це йому особисто?
Можете покластися на мене.
Знаю, вчора я засмутив вас.
Але, можливо, ми разом підемо потанцювати у суботу?
Пан Хофмайстер не мав нічого проти цього.
Я немаю настрою танцювати. На все добре, пане Кройц.
Для кого цей лист?
Для француза.
Ти впевнена, що він прийде?
Сподіваюся, що так.
Якби Ганс його не вигнав, усе було б набагато простіше.
Гадаєте, Хофмайстер спуститься сюди?
Сподіваюсь, що так.
Боже мій, це він!
Прошу!
Я – мати Франца.
- Доброго вечора. - Доброго вечора.
А це – Анна. Вона нам як донька. Наречена Франца.
- Доброго вечора. - Доброго вечора.
Я бачила вас на кладовищі. Це я залишила вам листа у готелі.
Дозвольте? Ваше пальто?
Це – мій чоловік.
З ним ви вже знайомі.
Доброго вечора.
Проходьте, будь ласка.
Сідайте.
Вам так багато треба нам розповісти.
Скільки вам років?
Двадцять чотири.
Францу двадцять чотири виповнилося б у лютому.
Ви дуже добре розмовляєте німецькою.
- Не так, щоб дуже. - Ви були знайомі з Францем?
Так.
Познайомилися у Франції?
Так.
Під час його останнього візиту?
Вибачте.
Ми вдячні за ваші щирі сльози. А також за квіти на могилі.
Ми дуже зворушені розмовляти з його товаришем,
який його добре знав і пам’ятає про нього.
Я кажу це не лише тому, що я – його матір. Анна також.
Ми мали б одружитися цього року восени.
Його улюблена пора року.
У Верлена є вірш про осінь, якому він мене навчив.
Французькою.
Ми розуміємо, як вам зараз тяжко говорити.
Мабуть, це дуже важко отак раптом познайомитися з його родиною.
То ти постійно про нього думаєш?
Так.
І ти ніколи його не забудеш?
Хіба я можу?
Пробачте за мого чоловіка. Він дуже любив Франца, нашого єдиного сина.
Він хотів би загинути замість нього.
Я так само.
Розкажіть нам, як ви з ним познайомилися?
- Так. - Перша зустріч.
І остання зустріч.
Так, якою була остання зустріч?
Остання?
Остання зустріч, коли я його бачив...
Він був щасливим?
- «Щасливим»? - Щасливим.
Це було в Парижі? Перед війною.
Так.
Це було в Парижі. Так.
Я заїхав по нього до готелю.
Потім ми пішли до Лувру.
Як справжні друзі.
Тоді був чудовий день.
Він тішився бачити картини, і я також.
І ми довго стояли перед полотнами Мане.
Я пригадую...
Так, пригадую, одна сподобалася йому найбільше.
Картина, де блідий юнак обернувся головою назад.
Сьогодні ввечері було відчуття, ніби Франц повернувся додому.
Благослови вас, Боже.
Дякую.
Дякуємо за цей вечір.
Ви зробили для них дещо дуже важливе.
Лише не пану Хофмайстеру.
Йому також.
Дуже добре, що ви до нас усе ж таки дійшли.
Не певний у цьому.
Добраніч.
Добраніч, Адріене.
Тут покоїться Франц Хофмайстер.
Під квітами нічого немає.
Нічого?
Вони поховали його у Франції.
Анонімно, разом з іншими солдатами.
Нам відома лише дата його смерті.
Іноді здається, що він ніби й не помирав.
Що він скоро повернеться.
Я впевнений, що він нас чує.
Неголосні млосні пісні
Струн осінніх серце тобі топлять в журбі.
В голосіннях.
Блідну, коли чую з імли –
б’є годинник.
Линуть думки в давні роки мрій дитинних.
Вийду надвір – вихровий вир в полі млистім
Крутить, жене, носить мене з жовклим листям.
У вас приємний акцент.
Ми часто розмовляли французькою.
Наша таємна мова.
Франц обожнював французьку.
Але він ніколи не розповідав мені про вас.
Що вас поєднувало?
Жінка?
Ні.
Тоді що?
Дружба.
Я про це забув...
Як шелестить листя на вітрі.
Саме тому я люблю осінь.
Нам сюди.
- Ви вдвох часто тут бували? - Так.
Тут Франц освідчився мені.
Перед тим, як піти на війну.
А як ви познайомились?
- А він вам хіба не розповідав? - Ні.
У книжковому магазині, ще коли ми були студентами.
Він шукав щось з французької поезії.
А я – шукала німецьку.
Він запитав, хто мій улюблений поет.
Я відповіла - Рільке. А він відповів – Верлен.
Він міг би вже й розповісти вам про мене.
Я заздрила його навчанню у Франції.
Я б хотіла вчитися з ним разом, але здається, йому краще було бути самому.
Далеко від своєї країни, від родини.
Він обіцяв, що ми поїдемо туди у наш медовий місяць.
Він показав би мені Париж.
Ейфелеву вежу, Лувр, величезні бульвари.
Мені жарко.
Може, поплаваємо?
Але у нас нема купальних костюмів.
То й що?
Ходімо?
Як добре!
Шкода, що ви не плавали.
Власне, я не вмію плавати.
Он як?
Я міг би вас навчити.
Це все шрами з війни?
Так.
Схоже, вам довелось постраждати.
Моя єдина рана – це Франц.
Він схожий на нього. Ти так не вважаєш?
Не зовнішністю, а всією своєю суттю. Сором’язливий і задумливий.
Я дуже рада, що він тут.
У вас є брати чи сестри?
Ні.
Але я завжди хотів мати брата.
А ваші батьки?
Батько помер, коли я був ще хлопчиком.
Після його смерті мати перебрала на себе його справи.
Але з початком війни справи йдуть не дуже.
А що робив ваш батько?
Торгував.
Але передусім він був музикантом.
Він передав мені свою пристрасть.
Я навчався у консерваторії.
Потім став першим скрипалем у Паризькому Оркестрі.
Тепер, після війни, я вже не можу грати.
Ви не хочете більше грати?
Я більше не чую ноти.
Ввечері Франц зазвичай грав нам на скрипці.
Він не був видатним музикантом.
Але вкладав у музику всю свою душу.
Його кімната.
Все залишилось незмінним відтоді як він поїхав.
Його книги, його одяг, складений у шафі.
Впевнений, Франц був щасливий тут.
Так.
Але я все це зруйнував.
Я наполягав, щоб він пішов воювати.
Я послав його на війну.
Це був його обов’язок.
Служити Вітчизні.
Мені це також казали.
Ця скрипка – немов серце мого сина.
Візьміть її з собою до Франції.
Ні.
Скажете, старий німець подарував вам її.
Ні, я не можу.
Це – останнє фото Франца.
Наступного дня він уже мав піти на фронт.
Франц ненавидів війну.
Він завжди казав, що всі французи – його брати.
Магдо, годі вже.
Прочитай це вголос.
«Любі батьки, як би я хотів утекти звідси,
бути разом з вами, далі від цього хаосу.
Сьогодні ми стояли перед померлим солдатом і він нібито відкрив нам очі –
ми раптом наче побачили навколо нас море загиблих.
Французів, німців? Звідки нам було знати?
Французькі діти вивчають у школі німецьку,
а ми, німецькі діти, вчимо французьку.
А коли ми виростемо, то мусимо вбити один одного».
- Мені час іти. - Ні! - Дякую, дякую.
Перед тим, як ви підете, зробіть нам ласку?
Анно...
Зіграйте нам, будь ласка.
Не бійтеся зробити нас щасливими.
Адріене! Адріене!
- Магдо, принеси води. - Зараз. Адріене!
- Все гаразд? - Так.
Може, ви застудились, коли плавали в озері?
Франц був пацифістом?
Ви про це не знали?
Мені шкода, що це вас засмучує.
Зовсім ні, я відчував те саме.
- Вам стало краще? - Так.
Ми вас завтра побачимо?
Це не має сенсу.
Їм це потрібно.
І мені також.
Тоді гаразд, а ви хотіли б піти на танці завтра?
На танці?
Так, я бачив афішу про Святковий Бал.
- І я подумав... - Я згодна.
Яка ти гарна, Анно!
Ця сукня тобі дуже личить.
- Справді? - Так.
Францу б вона дуже сподобалася.
У вас неймовірно приголомшливий вигляд!
Не кажіть нікому, будь ласка.
Але це найновіша французька модель. З самого Парижа.
Дякую.
Цей француз, що він тут робить?
Не певний, що це була гарна ідея.
Не варто перейматись. Я поруч.
- Ходімо. - Ні, ні. Я не можу.
Ви не вмієте вальсувати?
Ні. Власне, так. Але, ні.
- Сміливіше. - Ні, Анно.
То я молодець?
- Дякую. - Дякую.
Будь ласка.
Потанцюєте з нами?
Так, звісно.
Гадав, у вас нема настрою до танців.
Хтось вас таки вмовив.
Він - друг Франца.
Так, француз.
То що?
Француз тут, сьогодні, на німецькому святі.
Хіба ви не читаєте газет? Війну закінчено.
Вам має бути соромно!
Я хотіла запросити вас на цей танець,
але тепер бачу, що не варто.
- Тримайте. Візьміть мого піджака. - Дякую.
Я ще ніколи так не напивалася.
Я ще ніколи стільки не танцював.
Францу подобалося танцювати.
Але він не був таким популярним, як ви.
Якби він повернувся, то був би.
Ні.
Чому ви так кажете?
Бо ми побралися б з ним і я не зводила б з нього очей.
Тепер я розумію, чому ви були друзями.
- Ваш піджак. - Так.
Дякую.
І вам дякую.
- Добраніч. - Добраніч.
От чорт!
Вам допомогти? Все гаразд?
Як ви?
Не чіпай мене краще! Нудить від тебе!
Мила Анно!
Я мушу написати вам цього листа.
Маю розказати вам...
Вітаю, друзі мої.
Я гадав, що наші зустрічі тебе більше не цікавлять.
Цікавлять, ще навіть більше, ніж раніше.
Але, щоб виправити мою відсутність, хочу вас пригостити.
- Офіціанте! - Слухаю.
Вісім кружок пива, будь ласка.
- Для мене не треба. - Тоді, сім.
- Шість, пане лікарю. - П’ять. - Чотири.
Гаразд, одну кружку для мене.
Ми саме про тебе говорили.
Тоді я прийшов вчасно.
Ти б мав привести з собою свого нового товариша.
Точно.
Гарна ідея.
Панове...
Цей юнак приїхав із Франції, щоб покласти квіти на могилу мого сина.
Отже, проявіть до нього повагу.
Може, нам ще Марсельєзу заспівати?
Я перестав співати відтоді, як загинув мій син.
А хто вбив твого сина?
- А мого сина? - А моїх двох синів?
Мого сина і вашого сина, і вашого, і твоїх двох синів.
Хто послав їх на фронт?
Хто дав їм зброю?
Ми, їхні батьки.
Як з одного так і з іншого боку.
Це на нашій відповідальності.
А коли ми тисячами повбивали їхніх синів,
ми запивали нашу перемогу пивом.
А коли вони знищили тисячі наших синів,
вони святкували свою перемогу вином.
Ми – батьки, що п’ємо пиво за смерть своїх дітей.
- Добрий день. - Добрий день, Адріене.
Як сьогодні ваше самопочуття?
Значно краще, пане Хофмайстере.
Добре, добре.
Сьогодні ввечері зайдете до нас повечеряти?
Так, так.
Магда нині готуватиме свою фірмову страву. Вам сподобається.
- Дякую. - Гаразд, тоді до вечора.
Наш рідний край, живи в спокої.
Страж надійний та міцний,
сторожить наш Рейн!
Ключ, будь ласка.
Дозвольте представитись. Кройц.
Адріен Рівуар.
То ви товаришували з Францем Хофмайстером?
Так. - І приїхали до Німеччини, щоб танцювати з його нареченою?
Не знаю, про що ви.
Наші дівчата гарні і дуже вправно танцюють, так?
Кройце, припини.
Недоумок.
- Доброго вечора. - Доброго вечора.
- Пан Рівуар ще тут? - Ні, пані.
- Він поїхав? - Ні, його потяг вирушає завтра.
- А сьогодні ввечері? - Він вийшов і не сказав ані слова.
Адріене!
Я на вас чекав.
Звідки ви знали, що я прийду?
Я на це сподівався.
Чому ви не прийшли до нас вечеряти? Чи хоча б повідомили.
- Ваша правда. - Ви скривдили їхні почуття.
Це має скінчитися!
Франце! Як і ця комедія.
Яка комедія?
Наша франко-німецька дружба.
Треба у всьому зізнатися.
Зізнатися у чому?
"Шум навколо жахливий.
Навіть не можеш собі уявити.
Битва буде страшною.
Але ми всі не загинемо. Хай пощастить, і я залишусь живим.
У кишені біля мого серця – троянда, що ти мені вислала".
Звідки ви знаєте цей лист?
Це було п’ятнадцятого вересня.
П’ятнадцятого вересня тисяча дев’ятсот вісімнадцятого.
Наш полк розташувався біля Дорман, у департаменті Марна.
Того дня ми прокинулись, як і в інші дні.
Ми пробирались крізь поля, все було спокійно.
Раптом ворог почав атаку.
Декотрих з нас убили на місці.
Я тікав.
Я побіг до траншеї, щоб вкритися від пострілів.
Я зустрівся віч-на-віч з солдатом.
Він – німецький солдат, я – французький.
Він дивився на мене очима, сповненими відчаю.
Тепер я ніколи не дізнаюсь, що було в них:
сум перед смертю чи жалість до мене, що я мушу його вбити.
Я зробив постріл.
Я вистрелив перший. І він упав.
Це я вбив Франца.
Ні. Не ви.
Якби він хоча б вистрелив у мене, чи ранив, але ні.
Його рушниця не була навіть заряджена.
Він не захищав себе.
Потім неподалік нас упав снаряд.
І мене кинуло до траншеї в його бік.
Наші два тіла, один проти одного.
Він – мертвий, а я – живий.
З його куртки випав лист.
Я його прочитав.
З тієї миті цей лист у моїй голові на віки.
Відкарбований на серці.
Цей лист був для вас, Анно.
Навіщо ви сюди приїхали?
Попросити у вас вибачення.
Звільнитися від тягаря.
Дізнатись більше про хлопця, якого я вбив.
Я хотів розповісти вам усе одразу, але ви мене тут бачили.
Ви повірили в нашу дружбу. Я не наважився через це розповісти.
Завдяки своєму обману, я познайомився зі Францем.
З його рідними, домівкою.
З його нареченою.
З кожним днем я любив його більше й більше.
З кожним днем мій біль зростав.
Тоді Лувр, картини Мане,
уроки на скрипці - ви все це вигадали?
Так.
Я – боягуз.
Але, можливо, це полегшило наші страждання.
Анно, заждіть!
Мій потяг від’їжджає завтра вдень.
Я встигну розповісти їм усе.
До завтра.
Доброго ранку.
Доброго ранку, мсьє Рівуар.
Мій рахунок, будь ласка.
Хвилинку.
Я саме збирався йти до Хофмайстерів.
Уже не треба. Я сама їм усе розповіла.
Як вони це сприйняли?
Як будь-які батьки.
Вони не хочуть мене більше бачити?
Саме так.
Я розумію.
Ходімо.
Вагон шість. Приємної подорожі.
Чи можу я написати їм через певний час?
Гадаю, що ні.
Анно...
Мені треба їм написати.
Тоді пишіть одразу мені.
Я прочитаю їм вашого листа.
Слушно.
До вагонів, будь ласка. Потяг рушає через хвилину!
Дякую за все.
Прощавайте.
Обережно на пероні!
Анно!
Ти з ним від нас попрощалась?
Так.
Сподіваюся, його мати не дуже хвора.
А ти сказала йому, що ми будемо втішені, якщо наступного разу він заграє нам на скрипці?
Так. Сказала.
А коли він збирається ще приїхати?
Усе залежатиме від здоров’я його матері та його роботи.
Але, напевне, що скоро. Два чи три місяці.
Чудово. Будемо їсти.
Але він міг би зайти попрощатися з нами.
Так. Він вибачається за це.
Молодості завжди можна пробачити.
Моя люба Анно!
Пишу цей лист французькою,
щоб мої батьки точно не могли прочитати його.
Сподіваюся, ти його отримаєш.
Тут йде дощ, на вулиці сльота.
Атака може початись будь-якої секунди.
Шум навколо жахливий. Навіть не можеш собі уявити.
Битва буде страшною.
Але ми всі не загинемо. Хай пощастить і я залишусь живим.
У кишені біля мого серця – троянда,
що ти мені вислала в своєму останньому листі.
Обіцяй мені, моя люба Анно, що якщо зі мною щось станеться,
ти й далі любитимеш життя і будеш щасливою.
Усі мої качечки плавають на озері
Плавають на озері
Голови в водичку
Хвостики угору.
Боже мій!
Навіщо ви це зробили?
Війна і так принесла багато смертей.
Ви живете у Хофмайстерів?
Не кажіть про це нікому.
Температура ще трохи тримається.
Тобі треба поїсти.
Смачне й тепленьке.
Ось так.
Я не голодна.
У тебе завжди був такий гарний апетит.
Книгар отримав книгу, яку ти замовляла.
Дякую, Магдо.
Трохи свіжого повітря?
Анно...
Коли ми втратили Франца, ти нас підтримувала.
Допомогла нам жити далі.
А тепер наша черга.
Але ти мусиш встати.
Мусиш вийти на вулицю.
Ти мусиш жити.
У мене є дещо для тебе.
Що там?
- Я зараз повернуся. - Звісно.
Вибачаюсь.
- Що це з нею? - Пошта з Парижа.
Нарешті.
Мила Анно!
Як ми й домовились, я чекав кілька тижнів, перш ніж написати.
Моє повернення до Франції було важким, але я намагаюсь жити далі.
Я написав окремого листа батькам Франца.
Знаю, це не зможе залагодити мою жахливу провину,
але сподіваюся, воно пояснить, чому я прийшов до вас у дім.
Я знаю, що вибачення неможливе.
Але, будь ласка, напишіть у відповідь, я чекатиму вашого листа, Анно.
Після свого повернення я піклувався про свою матір, їй набагато краще.
Я розповів їй про чудовий час, що провів разом з вами.
У родині Франца.
У Парижі життя триває.
Всі намагаються забути біль війни.
Я дуже радий, що знову граю на скрипці в Паризькому Оркестрі.
Музика заспокоює мене.
Музика заспокоює мене, додає мені радості.
Скоро ми їдемо в турне на декілька місяців.
Але, щойно буде можливість, я приїду побачитись з вами.
І обіцяю пану Хофмайстеру, що знову гратиму на скрипці Франца.
Мої рідні, сподіваюся, у вас усе добре.
Сподіваюся, у вас усе добре.
Я скучив за вами і за чистим повітрям Кведлінбургу.
До скорої зустрічі. Ваш Адріан.
Ти все нам прочитала?
Так.
Ми отримали вашого листа і...
Господи, тобі відомий мій обман.
І біль, який він приносить мені.
Господь у своїй милості та мудрості почув тебе, дитя моє.
І хоча він засуджує обман,
твоє мовчання, враховуючи смерть твого нареченого,
йде від чистих помислів, а тому пробачається.
То мені краще їм нічого не казати?
А що принесе правда?
Ще один біль.
Більше сліз.
Що ви відчуваєте до цього француза?
Я вже не знаю.
Він убив чоловіка, якого я кохала.
Цей французький солдат приїхав до Німеччини,
щоб попросити пробачення.
Пробачте йому.
Як Ісус пробачив тим, хто розіп’яв його.
Я відпускаю тобі твої гріхи, дитя моє.
В ім’я Отця, і Сина, і Святого Духа. Амінь.
Амінь.
Добрий день, Анно.
Добрий день, пане Кройце.
- Добре почуваєтесь? - Так, дякую.
Я чув, що ви хворіли.
Усе вже минуло.
Втішений це чути.
Моя поведінка була ідіотською, нерозумною.
Так багато німців загинуло у Франції.
І зрозуміло, чому я так розлютився на того француза.
Розумію.
Я не поділяю поглядів пана Хофмайстера, але він вчинив дуже сміливо,
коли відкрив двері свого будинку французу,
який міг убити його сина.
Вибачте, що знову все це пригадую, Анно.
Я знаю, як сильно ви кохали Франца.
Ввечері я бачилася з Кройцем. - І?
Він знову просив моєї руки.
Він ніколи не здається.
А якщо я погоджуся?
Ти хочеш вийти за нього?
Це було ваше бажання.
Це було до нашої зустрічі з Адріеном.
Милий Адріене!
Вибачте, що так довго не відповідала.
Наш біль усе ще не згасає, але ми знаємо,
що ви любите Франца і стали жертвою цієї жахливої війни.
Ви були змушені вбити ворога під час воєнних дій.
Ви виконали свій обов’язок, як французький солдат.
Я змогла зрозуміти і прийняти ваш обман. Я змогла зрозуміти і прийняти ваш обман.
До Франції, будь ласка.
Осінь обіцяє бути гарною цього року.
Ми будемо раді вас бачити.
Пишіть мені без жодних вагань.
Обіцяю, що відповім одразу.
Ваша Анна.
Так?
«Повернути відправнику»
Він змінив свою адресу?
- Іншої в тебе немає? - Ні.
Тоді ти маєш розшукати Адріена, як колись він розшукав нас.
Це неможливо, Магдо.
Ти знаєш його ім’я та його попередню адресу.
Ти його знайдеш.
А якщо з ним щось сталось?
То буде краще дізнатись про це раніше.
Ти не можеш жити у пітьмі.
Анно, ти молода і вродлива.
Все твоє життя ще попереду.
Не дай цьому шансу пройти повз тебе. Їдь до Франції.
Гарної подорожі, Анно.
Бережи себе.
Передай Адріену наші щирі вітання. Передай, що ми чекаємо на нього.
Все буде добре.
Бон вояж!
- До зустрічі! - До зустрічі!
- Вітаю вас. - Вітаю.
- Другий вагон. - Дякую.
Паспорти, будь ласка.
- Німкеня? - Так.
Чому ви приїхали до Франції?
- Побачити друга. - Полоненого?
Ні, він француз.
Новий випуск Насіональ!
У вас є трохи грошей, дайте, будь ласка.
Доброго вечора, юна леді. Куди їхати?
Готель дю Камелиа, провулок Аркан.
- Дуже добре, сідайте. - Дякую.
Це ви вперше зупиняєтесь у цьому готелі?
Так.
Мій наречений зупинявся там, ще до війни.
І я знаю, чому.
Впевнений, що йому сподобалося.
Кімната три. Вгору сходами і ліворуч.
Дякую.
До завтра?
Вибачте, мадам.
Я шукаю мсьє Адріена Рівуар. Він раніше жив тут?
Так, але він не так давно поїхав звідси.
- Коли? - Кілька місяців тому.
Може, знаєте, де він зараз живе?
Він не залишив нової адреси. У мене для нього залишилось багато листів.
- Підкажіть, як мені знайти його? - Я не знаю.
На все добре, мадемуазель.
- Доброго дня, мсьє. - Доброго дня.
Я розшукую скрипаля Адріена Рівуар. Ви його знаєте?
Вибачте, я не знаю музикантів на ім’я.
Він тут працює. В Паризькому Оркестрі.
На сьогодні ще залишились квитки.
Любі мої Магда, Гансе!
Я вже дісталася Парижа!
Все зовсім інакше, ніж нам розповідав Франц.
Гадаю, війна змінила багато речей.
Як і планувала, я зупинилася в готелі, де жив Франц під час навчання.
Сьогодні ввечері я йду до Опери, сподіваюсь знайти Адріена.
Ще збираюсь піти до Лувру, подивитись картини, які так обожнював Франц.
Доброго дня, мсьє та мадам.
За всіх наших синів, що віддали свої життя Франції.
Діти Вітчизни, настав наш славетний день!
Проти нас тиранія підняла криваве знамено.
Чуєте, як у полях ревуть її люті солдати?
Вони сунуть просто на вас
Пошматувати ваших синів та подруг.
До зброї, громадяни!
Збирайте батальйони!
Уперед! Уперед!
І хай наші лани просякнуть нечистою кров’ю!
Доброго дня, мсьє. Я шукаю картину Мане.
Де зображений юнак із головою закинутою назад.
Мане – ось туди по залу і праворуч, мадам.
Дякую.
Вибачте, дозвольте?
Мерсі.
Він був у мене тиждень. Потім його перевели до іншої палати.
Він сильно хворів?
Послухайте, є такі, що виходять з цього, а є такі, що...
Він намагався порішити себе?
Я не казав цього, але він був надломлений. Людина мистецтва.
Йдіть краще до секретаріату лікарні, та перевірте реєстри пацієнтів.
Що з вами?
Вибачте. Я шукаю могилу мсьє Рівуар.
- Рівуар... - Він помер у серпні.
- Цим переходом праворуч. - Мерсі.
Анатоль Рівуар. Офіцер почесного легіону.
- Доброго дня. - Доброго дня.
Чи мадам Рівуар тут живе?
- Так. - Я можу з нею побачитись?
- Проходьте, мадемуазель. - Дякую.
Мого чоловіка сильно поранили під Верденом.
Йому ампутували обидві ноги.
Після цього він втратив бажання жити.
І вирішив покінчити з цими стражданнями.
Але ви шукаєте не Анатоля, а Адріена?
Так.
Я пам’ятаю, як бачила його в Опері перед війною.
Вродливий хлопець.
Його мати і мій чоловік посварилися через спадок.
Ви знаєте, де його можна знайти?
Ви з Німеччини, правильно?
Так.
Які у вас стосунки із Адріеном?
Ми - друзі.
Дякую.
Вибачте, мсьє.
- Слухаю. - Я шукаю будинок родини Рівуар.
Замок знаходиться на краю міста.
Дякую.
Доброго дня.
Отже, це ви – маленька Анна?
Так, доброго дня, мадам.
Який сюрприз!
Мій син так багато про вас розповідав.
Він буде дуже радий бачити вас.
Дозвольте обійняти вас.
Фелісіль, ходи сюди, візьми речі у дівчини, будь ласка.
Адріен скоро повернеться, він на прогулянці верхи.
Ходімо за мною.
Ви розумієте мою французьку?
- Ви вільно володієте мовою? - Так. - Чудово.
Було дуже важко, коли він повернувся. Зараз уже набагато краще.
Він залишив Париж, пішов з Оркестру і повернувся жити сюди, зі мною.
Він допомагає мені вести всі справи.
А ось і він.
Адріене, дивись, хто у нас тут.
О, Боже мій, Анно...
Ви тут?
У Франції.
Як ви нас знайшли?
Я приїхала в Париж із візитом.
Ваша тітонька дала мені вашу адресу.
Я дуже радий бачити вас.
Сідайте.
В якому готелі ви зупинилися?
Ще ніде.
- У місті є дуже милий пансіон. - У нас тут є кімната.
Так, звісно.
У нас сьогодні вечерятимуть наші друзі і ми влаштовуємо концерт.
- Будь ласка, приєднуйтесь до нас. - Дякую.
Скажіть, Анно...
- Як вони? - Хто?
Хофмайстери.
- Усе добре. - Справді?
Так, адже життя триває.
Чому ви не відповідали на мої листи?
Я так відчайдушно чекав на них.
Знаю.
Я мала відповісти вам раніше.
Але це було нелегко.
Через Хофмайстерів?
Ні, вони пробачили вам.
Я приїхала сказати це особисто.
А ви, Анно?
Я теж.
Дякую.
Це найприємніші слова, що я коли-небудь чув.
Хоча я ніколи не зможу пробачити цього самому собі.
Час, Адріене.
Час допоможе забути.
Знов є бажання поплавати?
Цього разу ви зі мною?
Звісно.
- Ви навчились плавати? - Ні.
Я чекала на вас.
Знаєте, Анно...
Коли я повернувся назад із Німеччини, я хотів померти.
Я теж.
Справді?
Я більше не хотіла нічого відчувати.
Не хотіла відчувати сум.
Але це було егоїстично.
Так.
Ми мусимо жити і для інших.
Анно, це - Фанні.
- Доброго дня, Анно. - Доброго дня.
Дуже рада з вами познайомитись.
Адріен розповідав мені чудові речі про вас.
Ви почуєте її сьогодні ввечері.
Вона дивовижно співає.
Ви трохи перебільшуєте.
Але це правда. Твій голос казковий.
- Правда, Адріене? - Так, казковий.
Гаразд, думаю, ваша кімната готова.
Фелісіль вас проведе. Це вгору сходинками.
- Це ваша кімната, мадемуазель. - Дякую.
Прошу.
Вибачте, я вас не потурбую?
Ні, я саме розбирала валізу.
Я хотіла запитати, можливо, вам потрібна сукня на вечір?
Гадаю, ви не були до цього готові.
Здається, ми носимо один розмір.
Чудово. Вона вам дуже личить.
Я допоможу вам з паском.
- Дякую. - Це я вам дякую, Анно.
За все, що ви зробили для Адріена.
Я нічого не зробила.
Ви прийняли його, вислухали.
Ви могли відвернутись від нього.
Рідні Адріена думали, що він втратив розум.
І лише я підтримала його рішення поїхати до Німеччини.
Він хотів, щоб йому пробачили.
Замінити собою хлопця, якого він убив.
Але такі речі неможливі.
Ми ніколи не можемо замінити того, кого кохаємо, правда?
Я не знаю.
Вашого нареченого звали Францем?
Так.
Мого брата звали Франсуа.
Йому було двадцять років.
Він теж загинув на фронті.
Адріен казав мені, що ви граєте на фортепіано?
Так, трохи.
Тоді прошу вас акомпанувати мені сьогодні ввечері!
Ми били у дзвони весь день.
Навіть глухий почув би цей дзвін.
Це було саме божевілля! Ми не знали, як заснути!
І ми не спали!
Треба було закласти вуха ватою, моя старенька!
А ви, Адріене, в день Перемир’я де були, все ще в Парижі?
Так, у божевільні.
А ви, Анно?
Яким був цей день у Німеччині?
Як ви можете ставити такі питання?
Вибачте. Я лізу не в свою справу. Але цікаво просто дізнатись.
Дзвони також били.
Ми відчували полегшення. Деякі навіть танцювали.
Ну от бачите, Фанні.
Французи – не єдині, хто танцював.
Так, на мертвих тілах.
- Кому сиру? - Я не відмовлюся.
Армане, сир, будь ласка.
Пробачте. Я не можу.
У неї була виснажлива далека дорога.
Продовжуй.
А чому саме вона приїхала до Франції?
Щоб викрасти нашого Адріена, гадаю.
Що ви робите?
Вибачте, не варто було мені сюди приїздити.
- Чому ви так кажете? - Я тут чужа.
Я теж спочатку не міг грати для Хомайстерів, пам’ятаєте?
Ви думали про Франца?
- Так? - Ні.
Я думала не про Франца.
Я думала про вас, Адріене.
- Про мене? - Здається, ви не розумієте.
Анно, Анно, заждіть. Заспокойтеся.
Де ви збираєтесь залишатись на ніч?
Залишайтесь у нас. Поїдете рано вранці, якщо бажаєте.
Ви нікому тут не заважаєте. Я їм усе поясню.
Пробачте.
Ваша правда.
Робіть, як вирішили.
Добраніч, Анно.
- Ти її відвезеш? - Так.
- Фанні не проти? - Ні.
- Вона не ревнує? - Для цього у неї немає причин.
Тоді навіщо ти її запросив?
Вона приїхала за власним бажанням.
Я не вчора народилася, знаєш.
Вона приїхала, щоб сказати, що пробачає мені.
Ти такий наївний, такий довірливий...
Тому я так люблю тебе!
- Не чіпай мене! - Але, Адріене...
Мій любий!
Анно, ви готові?
- Так. - Дуже добре. Я піду підготую машину.
Знаєте, Анно, мій син дуже вразливий.
Не треба його мучити.
Його мучу зовсім не я, мадам.
Це - Франц.
Дякую.
- Як давно ви знайомі з Фанні? - З дитинства.
Ми втратили контакт, коли я поїхав до Парижа.
Але коли я повернувся з фронту, ми знов знайшли одне одного.
Вона дуже допомогла мені.
Вона також втратила близьких.
- Свого брата? - Так.
Хороший був хлопець.
Знаєте, Анно...
Моя мати хоче цього шлюбу.
Їй так буде спокійніше.
Стосовно Фанні.
Вона чудова, смілива, вона завжди мене кохала.
Ви приймете запрошення приїхати на наше весілля?
Через місяць.
Фанні і я були б дуже раді.
Я так не думаю.
Анно...
Вже запізно.
Будь щасливою, Анно!
- Гансе! - Що там?
Лист від Анни.
- Від Анни? - Так.
Мої рідні батьки, пишу вам з Парижа,
де я нарешті знайшла Адріена.
У нього все добре
і він переказує вам свої сердечні вітання.
Він зараз перша скрипка в Паризькому Оркестрі.
Кожного вечора я ходжу до Опери, щоб слухати його.
А для приватних концертів він просить мене іноді акомпанувати йому на фортепіано.
Ми чудово проводимо наш час разом.
Він знайомить мене з Парижем
і з усіма куточками, про які нам розповідав Франц.
Учора ми були в Луврі, бачили картини Мане.
Я дуже хотіла б, аби ви були тут,
щоб розділити ці щасливі миті з нами.
Не знаю, коли повернусь додому.
Я щаслива тут, у Парижі.
У місті, яке так сильно любив Франц.
Бережіть себе.
Всього найліпшого, люблю вас, ваша Анна.
Вам також подобається ця картина?
Так.
Вона додає мені сил жити.
Реліз створено спеціально для Hurtom.com